Falun (Hungarian)
Király vagyok most minden alkonyon: A nap pirosló fényt lövel reám, A nap pirosló búcsusúgara Biborra festi egyszerű ruhám.
Gyönyörrel járom estenként a tájt, Kilépvén a kis házfödél alól; Porfellegekben a nagy ég alatt A hazatérő nyáj kolompja szól.
Elandalodva hallom e zenét, Elandalodva szemlélek körűl; És messze látok, mert mindenfelé Megmérhetetlen rónaság terűl.
A rónaságnak messze tengerén Imitt-amott áll egy fa, mint sziget, S hová imát küld a mohamedán: Kelet felé ez hosszu árnyat vet.
Miként csatában a sebzett vitéz, Elvérzik a nap végre, s elesik; S mint a dicsőség a vitéz-halált, A napot csillagok s hold követik.
Körűlem éj van, fényes éjszaka; A csillagfényes éjben méla csend, Oly csend, hogy szinte vélem hallani, Mit a holdban szent Dávid lantja zeng.
A szomszéd tóból a vadlúdakat Látom csapatban messzeszállani; Szivemből is föl- és elszállanak A nagyravágyás, hír vad álmai.
Feledni kezdem Pestet és zaját, S jövendőm minden büszke terveit; Jobb lenne élnem, így gondolkodom, Jobb lenne élnem elfeledve itt.
A fölmagasztalt nagy nevek között Ne hangoztassa senki nevemet, Csak szőlőm és szántóföldem legyen, Termők piros bort s fehér kenyeret.
S midőn szőlőmbül s szántóföldemről Házamba térek este: hozza be Majd a piros bort s fehér kenyeret Piros menyecskének fehér keze.
S ha a késő halálnak ujjai A férj és nő szemét majd befogák: Tegyék egy sírba a két aggastyánt Nem tettetésből síró unokák.
|
Na dedine (Slovak)
Som kráľom včuľ vždy slnca na sklone. Lúč, nímž ma skrápa, sťaby ruže brat; tie jeho ružné lúče pokonné na purpur farbia povšedný môj šat.
S rozkošou schodím v ten čas okolie, vykročiac z domku; šírym pod nebom sa vracia statok v prachu kúdole na nocľah, cengajúc i klepúc vtom.
Do rozkochania načúvam tej hre, i rozkochaný hladím koľ seba; nesmierna roveň, kam len oko zre. ma otáča, lem máčuc do neba.
Na roviny tej mori bez končín strom tu-tam čnie, sťa sihoť z tichých vôd. a v modlitbe kam túži moslemín, ta dlhú hádže tôňu: na východ.
Jak v bitke vojak z rán, i slnce tak tiež vykrváca, sklesne naposled; i jak smrť chrabrú sláva: luny vďak a jas hviezd slnce nasledujú hneď.
Koľ mňa je noc, noc svetlá; v hviezdnatej tej noci sníva tíš však, že sa zdá. jak čul bych, čo hrá v lune vysmiatej Dávida kráľa harfa zlatistá.
Z blízkeho plesa húsok divokých zriem kŕdeľ tiahnuť v diaľky priehlbeň; z pŕs tak mi vzlieta, ulieta — ni dych — ctižiadze, chýru mnohý divý sen.
Zabúdam na Pešť, jej hluk, všeliké na predsavzatia pyšné v budúcnu; lepšie by... hútam si, tu žiť mi, kde i na mňa skoro iní zabudnú.
Čo zvelebenom je ma po mene ? S tým pokoj mi! — Mňa tých je do potrieb: bych vinohrad mal, záhon, červené čo vínko rodia, hej. a biely chlieb.
A z vinice keď, s role odvolá ma domov večer: večeru vše, síc’ z tých plodín len, nech rúčky nastolia mi biele nevesty, sťa zore, líc.
A smrti pozdnej prst jak manželu i žene zatlačil zrak: starčekom nech obom v jednom hrobe ustelú s nepretvárivým vnuci nárekom.
Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Matica slovenská a Kníhtlačiarsky Účastinársky Spolok, Turčiansky Sv. Martin |
Source of the quotation | Sobrané spisy básnické, sväzok XV., preklady maďarských básnikov |
Bookpage (from–to) | 18-19 |
Publication date | 1931 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/59638_POH_SobraneSpisyBasnicke_200x240px.jpg) |
|