Ozvena zo záhrobia (Slovak)
Posledný z rodu igricov, pevec môj pozdný, za mnou mrúci, pod vyblednutou zornicou syrinx ti dal Pan prchajúci, pofúka vietor k Dunaju, marí sa mi v ňom tvoj stesk bôľny, ale stoletia dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Prečo mi chodíš zúfalý, prečo zrak k starej skale spínaš, nábrežie plné krásnych žien a v kaviarni hrá nový primáš, hľadáš ma v oknách sutiny a na pavlačiach medzi krovmi, kde len stoletia dumajú, jak srne my v hrobe všetci rovní.
Šla stará sláva k oblakom, šla k stavom dolu panna hradná, nemyslíš, že i pod dachom nájde si človek tú, čo rád má? Spí nostalgia súmraku tavená s jagavými kovmi, ale stoletia dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Za hradbami je tma a múr holý čnie hore k nemým hviezdam, umrela madame Pompadour a dvory kráľov padli bez dám, kto by nás dvoch tu miloval, kdeže sú dávni princi dvorní? Už len stoletia dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Boli rytierske turnaje, stavali landsknechtov do štvorcov, keď odtiahol Mars do poľa, Diana prišla v čele lovcov, igric bol zvaný k hostinám, jak medzi vlkov pes poľovný, stoletia o tom dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
V čiernokňažníckom habite, tajomný trošku, trošku biedny, kord a bambitky nabité na zlých duchov, čo boli siedmi, nosil si, proti vedmám bič, s kaplánom hradným málo svorný, stoletia o tom dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Kde zobral si tú odvahu hodiť zrakom do komnát vyše? Či stratiť si chcel podlahu a skúsiť, šibeň jak sa kníše? Zamilovaných igricov dvorani naháňali kolmi, stoletia o tom dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Tvoj spev sa páčil temnotám, poddajné boli hradné múry, bo Donne bolo smutno tam - hradný pán ako diviak zúril. Slovo o ženskej praktike vždy padne medzi rozhovormi, stoletia o tom dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Čo vidieť z neba na zemi? Viď iskry umu Pána nebies a mŕtvych, jak sú blažení, keď napájajú korene briez; kolesá vodu dvíhajú, s vlahou v ústach sa prihovor mi, jak tam stoletia dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Prosíme kúsok života, čo, ako motýľ na slniečku, zakuklí sa a vymotá s materským znakom na srdiečku, príde, odíde, vráti sa, či pod psa je, či na úrovni, nech stoletia si dumajú, bo my sme v hrobe všetci rovní.
Kedysi bol som igricom, a či som teraz menším pánom? Šat zabodli mi vidlicou a smrť ma honí pod Kriváňom. Dlho mi, pani, ležala vaša pozvánka na pustovni, stoletia o tom dumajú a my sme v hrobe všetci rovní.
Čo zmenilo sa vo svete, človek zmocnel, či živly skrotli? Pre romantiku nevidí, Čo si to ľudia varia v kotli. Igrici búšia na bubon, z postiliónov sa stali clowni, stoletia nech si dumajú, a my sme v hrobe všetci rovní.
Miláčik, nebuď ospalý, ohoľ si rýchlo koziu hriadku, k patrole sme sa dostali a náš pasport je v neporiadku. Jak cez hranice prejdeme? Aj ty si stokni za pás brovning, a nech stoletia dumajú, že my sme v hrobe všetci rovní.
Horela lipka, horela na bratislavskom cintoríne, pod ňou panenka sedela a plakala, jak tvrdo spíme, v belostný mramor vtelená v mrákavy čnie už medzi rovmi, a nech si stoletia dumajú, či sme my v hrobe všetci rovní.
Čo vidieť zhora na zemi? Ach, stopy ťažké Pána nebies a mŕtvych, jak sú blažení, keď prikrmujú korene briez. Dvíhajú vodu kolesá, zvlažená sa zas prihovor mi, jak stoletia tam dumajú, a my sme v hrobe všetci rovní. Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Kalligram, Ústav slovenskej literatúry SAV |
Source of the quotation | Žofia a iné básne, ISBN: 978-808101-677-6 |
Bookpage (from–to) | 397-398 |
Publication date | 2012 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/58841_VB_ZofiaABasne_200x280.jpg) |
|
Válasz a sírból (Hungarian)
Utolsó igric-sarjadék, ki keseregsz a mester haltán, midőn hajnalra gyűlt az ég, sípot adott az inaló Pán. A Dunán felszél sír, nyüszít, dalodban éppen ennyi kín van, de merengnek a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Miért vagy kétségbeesett? Miért bámulsz föl a vén sziklára? A parti korzón hölgysereg, s a bárban új prímás cifrázza. Engem kutatsz a rom falán, loggiáin, ott, hol fecske illan, hol merengnek a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Az ősi dicsőség oda, leszállt a póthoz a várkisasszony. Minden viskó és rossz szoba terem olyat, ki simogasson. Nosztalgiát dajkál az ég fémmel ötvözött esti pírban, míg merengnek a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
A sáncon túl az éj az úr, s csupasz fal int a néma égre, rég elhunyt madame Pompadour, s bukott az úr, ha nem hölgy védte. Vajh ki szeretne minket itt? A sok királyi herceg hol van? Merengnek rajt’ a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Lovagi tornák voltának, zsoldosok álltak léniákba, ha Marsszal síkra szállt a had, vadászok élén jött Diána. Lakomázott az igric is - vadászeb, farkastorba hittan. Merengnek rajt’ a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Varázslógúnyád fölvevéd, rejtélyes voltál, s szánni kellett, karddal, mordállyal övezéd magad, mert hét gonosz közéigett, banyákra ostort hordozál, a vátkáplánt utáltad nyíltan: merengnek rajt’ a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Hogyan volt merszed, öregem, szemed várablakra emelni? Untad a padlóköveken, s vélted, jobb bitón lengedezni? Minden szerelmes igricet husángos szolgák űztek vígan, merengnek rajt’ a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Meggyőzte szavad a homályt, átrepült a falon az ének, a bús Donna nótát kívánt, a várúr meg nyelte a mérget. Kis női praktikák felől egy-egy könnyed szó könnyen illan. Merengnek rajt’ a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Mit látni fentről idelent? Lásd bölcs eszét az ég Urának, s lám, boldogok a holtak, mert táplálhatják lentről a fákat. Forog az öntözőkerék, mondjad megint, bár szádban víz van, hogy merengnek a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Könyörgünk egy kis életért, amely - miként a játszi pille gubót sző és megint kikéi, és jeggyel ékes szárnya íve - közelget, elszáll, visszajő, néha mogorván, néha vígan. Merengnek rajt’ a századok, egyenlők lettünk mind a sírban.
Igric valék én hajdanán: e percben kisebb úrnak látsz tán? Villával döfték át ruhám, s űz a kaszás a Kriván táján. Meghívód, úrnőm, itt hevert sokáig e remetelikban: merengnek rajt’ a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Mi változott a földtekén? Az ég gyöngébb, vagy erőnk nőtt meg? Bohó vagy, s nem látod, szegény, hogy mások konyháján mi főhet. Veri az igric a dobot: a postillon bohóccá hibbant. Merengjenek a századok, egyenlők lettünk mind a sírban.
Ne légy álomszuszék, szívem, le azzal a kecskeszakállal, pátriához érünk íziben, s tossz a pecsét, nem enged által. Hogy járhatnánk túl az eszén? A browningod, remélem, itt van! Merengjenek a századok: egyenlők lettünk mind a sírban.
Égett a hárs, lángolt a hárs az ős pozsonyi temetőben, alatta gyönge szűz vigyáz könnyét hullajtva, ontva bőven; fehér márvánnyá merevült, sírunk fölött felhőkre villan, míg merengnek a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Mit látni fentről idelent? Lábnyomait az ég Urának, s lám, boldogok a holtak, mert táplálhatják lentről a fákat. Forog az öntözőkerék, mondjad megint, bár szádban víz van, hogy merengnek a századok, s egyenlők lettünk mind a sírban.
Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Európa Könyvkiadó-Tatran Kiadó (Budapest-Bratislava) |
Source of the quotation | Valentín Beniak – Válogatott versek |
Bookpage (from–to) | 82-85 |
Publication date | 1978 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/58842_VB_VVersek_175x300px.jpg) |
|